La tecnologia és la solució a la crisi educativa?
2026-06-02 20:00 - 21:00 (Europe/Madrid)
Avui us proposo una pregunta que sembla simple, però que amaga una gran complexitat: pot la tecnologia resoldre la crisi educativa que vivim?
En els darrers cinc anys, investigacions de centres com Harvard, Stanford o la UOC han començat a matisar una idea que havíem donat gairebé per feta: més tecnologia no equival necessàriament a millor aprenentatge.
De fet, alguns estudis apunten que la clau no és tant l’eina com la qualitat del vincle, l’atenció sostinguda i el sentit que l’alumne dona a allò que aprèn.
La tecnologia pot amplificar, però també pot dispersar. Pot connectar, però també pot buidar.
Des de la pràctica clínica i socioeducativa, veiem cada dia joves hiperconnectats però sovint desorientats.

Com arbres amb moltes branques digitals, però amb arrels poc profundes.

I aquí és on la metàfora de la natura ens ajuda: cap arbre creix només amb llum artificial; necessita terra, temps i relació amb l’entorn.
L’educació, també.
Hi ha una dimensió que sovint oblidem en el debat educatiu: la tecnologia no només modifica què aprenem, sinó també com ens percebem a nosaltres mateixos mentre aprenem.
Quan el coneixement es fragmenta en estímuls ràpids, corre el risc de perdre’s la continuïtat interna que permet construir identitat.
Des d’una mirada psicològica, això pot generar subjectes molt informats però poc integrats, capaços de consumir dades però amb dificultats per transformar-les en experiència significativa.

Potser la veritable crisi no és d’accés al coneixement, sinó de metabolització del coneixement: la capacitat d’aturar-nos, de donar sentit i de fer-lo propi.

En aquest espai de pausa —cada vegada més escàs— és on sorgeix el pensament crític i també la llibertat interior.
Donem per suposada l’existència d’una crisi educativa, però potser val la pena aturar-nos un moment i preguntar-nos d’on neix aquesta certesa.
Parlem de crisi quan els resultats no s’ajusten a les expectatives, quan les metodologies tradicionals deixen de donar resposta o quan els adolescents semblen desconnectats del sistema.
Però també podríem entendre aquesta “crisi” com un símptoma de transformació més profunda: un desajust entre un model educatiu encara lineal i una realitat vital cada vegada més complexa, fragmentada i accelerada.
Des d’aquesta mirada, potser no estem davant d’un col·lapse, sinó d’un canvi de paradigma que apunta cap a una educació ecosistèmica o de bosc viu / un paradigma d’aprenentatge ecosocial integrat / un pas de l’escola-màquina a l’escola-ecosistema / una pedagogia del sentit, on l’aprenentatge no es limita a la transmissió de continguts, sinó que integra emoció, relació, tecnologia i pensament crític com a parts inseparables d’un mateix procés de construcció de sentit.
La resiliència educativa no passa per substituir el mestre per una pantalla, sinó per integrar la tecnologia dins d’un ecosistema humà, emocional i crític.
Passa per recuperar la curiositat, el pensament lent, la capacitat de frustració.

Passa per educar no només per saber, sinó per ser.

Potser la pregunta no és si la tecnologia és la solució, sinó: al servei de què la posem?
Perquè la tecnologia no és només una eina, sinó una manera de revelar el món i d’entendre’l, i el seu sentit depèn profundament de la manera com ens hi relacionem.
Avui obrim espais per pensar-ho plegats.
El que hem dibuixat fins aquí és el què; i potser ara ens toca fer un pas més i començar a acceptar-lo per poder entrar en el com.
Com ho fem realitat?
Quines estratègies necessitem?
Quines estructures ho poden sostenir?
Què hem de transformar —en les aules, en els vincles, en les mirades— perquè aquest canvi no sigui només un discurs, sinó una pràctica viva i possible?
